L'actualitat política espanyola de 2016, un cas d'estudi?
La corrupció sempre ha existit i sempre existirà. És implícita a la condició humana –algú recorda "el poder tendeix a corrompre, el poder absolut corromp absolutament"?, de Lord Acton – i només la transparència dels mitjans i la maduresa democràtica pot combatre-la. Però a Espanya, el tema no acaba aquí. La corrupció ha generat un canvi molt rellevant de paradigma a la política espanyola. I aquest canvi té a veure amb tres factors de gestió: lideratge, marca i innovació.
Lideratge
Espanya ha estat un país amb sort i ha tingut bons polítics de diferents partits fins als inicis de la dècada dels 2000, que permeteren entre altres, la Transició, la modernització de l'Estat, l'entrada a Europa, superar el terrorisme, consolidar la democràcia .... "El miracle espanyol" i molts anys de progrés i benestar econòmic.
No obstant això, el lideratge dels darrers anys ha empitjorat substancialment. Possiblement, per l'herència d'un excés d'optimisme econòmic. I com a conseqüència han sortit noves iniciatives amb nous líders. Aquests tenen un estil renovat, menys defensiu i passiu, líders que busquen inspirar un ampli nombre d'electors, especialment els més descontents, i que diuen estar disposats a prendre més riscos per modernitzar temes claus de la nostra societat i model. I aquesta evolució es dóna tant a la dreta com a l'esquerra. Molt possiblement, també veurem, en els pròxims mesos, importants relleus en el lideratge de les marques polítiques més clàssiques de la política espanyola.
Innovació
Una de les premisses de la innovació és cobrir necessitats no satisfetes o mal satisfetes dels usuaris... o dels electors, en aquest cas. Clarament, aquesta circumstància s'està produint a la societat espanyola, i en ambdós costats de l'espectre polític, el que demostra que és un tema més estructural del que podria semblar.
També a França i en diversos països del Nord d'Europa, per no parlar d'Itàlia o Grècia han sorgit nous partits o s'han refundat els clàssics. Probablement, aquí el paradigma de la Transició hagi de ser revisat per a una generació que ja no té por a la fractura social espanyola dels anys 30 i que ha vist com les marques dominants de la política nacional no han sabut gestionar de la millor forma la profunda crisi econòmica, social, política i ètica espanyola. Aquest entorn ha afavorit l'aparició de noves ofertes polítiques, com es pot veure arran dels darrers resultats de les Eleccions Generals, objectivament rellevants, ja que quatre mesos després de les mateixes, encara no tenim nou Govern.
Marca
Cada franquícia política és una marca que competeix per un mercat. El dels vots. I clarament, a Espanya hi ha marques polítiques que han anat a menys i que s'han gestionat malament. Són marques que no han mantingut sempre la consistència dels seus valors, ni han mantingut la coherència entre discurs polític i gestió política.
I hi ha marques polítiques que no han sabut veure-ho i han permès una separació massa forta entre el seu posicionament i la realitat del mercat. Han jugat massa a curt i no han sabut gestionar situacions complexes o adverses. Gestionar correctament l'adequació de les marques a un entorn canviant i advers és, com en tots els mercats, crític.
Avui, moltes escoles de negoci parlen d'ètica i autenticitat de marques. En productes i serveis és cada cop més important. En política és senzillament crític. Espanya ha entrat en una etapa de normalitat política, gràcies a la seva maduresa social. Això implica que el "mercat polític" innovi de forma rellevant quan l'oferta actual no sigui satisfactòria; que la qualitat del lideratge polític s'ha tornat més crítica i necessita ser recuperada; i que gestionar correctament l'execució del posicionament de la marca política s'hagi tornat més clau. Res que no coneguem ja des del món de la gestió empresarial.